Egy másik Armstrong, Neil 1969-es Holdra szállása sem volt nagyobb csoda: 1965-ben – először és utoljára – bekukkantott a vasfüggöny mögé Louis Armstrong. Koncertet adott a „demokratikus” Kelet-Berlinben, aztán Prágában, Belgrádban, Bukarestben, Szófiában, majd június 9-én – napra pontosan 13 hónappal azután, hogy a Hello Dollyval az élre került az amerikai slágerlistán – Budapesten.
Az az elsőség a beatkorszak tombolása idején nem volt akármi. Armstrong előtt 14 héten át a Beatles vezette a tengerentúli lajstromot az I Want to Hold Your Handdel (7 hét), a She Loves You-val (2), majd a Can’t Buy Me Love-val (5), sőt 1964. április 4-én a lista első öt helyén öt Beatles-szám – Can’t Buy Me Love, Twist and Shout, She Loves You, I Want to Hold Your Hand, Please Please Me – sorakozott.
Máig egyedülálló az amerikai rangsor történetében, hogy európai előadó foglalja el az első öt helyet, de az se semmi, hogy Armstrong még egyszer listavezető lett a hatvanas években. Másodszor 1968-ban Nagy-Britanniában, az egy híján húsz évvel később a Jó reggelt, Vietnam! című filmben is felhangzó What a Wonderful Worlddel. Akkor Cliff Richard Eurovízió-fesztiválgyőztes Congratulationsétől hódította el az első helyet, és április 24-től négy hétig uralkodott.
Szegő / Fortepan Louis Armstrong és felesége, Lucille Wilson.
„A divat változik – mondta a Satchmónak nevezett Armstrong. – De a jó zene, az mindig jó zene marad.”
Akadt némi tapasztalata, hiszen egyidős volt a huszadik századdal, 1965 júliusában töltötte be a 65. életévét. Pesti vendégszereplése előtt Vitray Tamás megkérdezte tőle: „Hogyhogy nem fárad el soha?” Azt válaszolta: „Amint van egy kis időm, alszom.”
Persze sokat segített az is, amit egy másik interjúban mondott:
Ötven esztendeje zenélek, és a fél évszázad minden percét élveztem.
Hazánkban – miként a többi szocialista országban – szenzációt keltett az érkezése. Az egy amerikai Budapesten című, a valóságban megelevenedő filmet mindenki látni akarta, de a hangverseny helyszínének, a hatalmas Népstadionnak is voltak korlátai. A gyepre nem engedték be a közönséget, ezért „csak” 80 ezren fértek be; annyian, amennyien 1965 szeptemberében a magyar–osztrák labdarúgó vb-selejtezőt (3:0) látták. A korabeli beszámoló szerint: „Megállíthatatlanul hömpölygött a tömeg a Népstadion felé. Hangversenyre. Pokrócok, esőkabátok védték a nézőket az est hűvösétől.”
A kezdést nyolc órára tervezték, de aztán az Országos Rendező Iroda fél kilencre igazított, végül „néhány perccel háromnegyed kilenc után elsötétült a Népstadion, a hosszú futószőnyeg mentén, amely a gyepmező közepén elhelyezett színpadig vezetett, matrózblúzos diáklányok sorakoztak fel, s közöttük – reflektorcsóváktól kísérve – megjelent trombitájával a hatvanöt éves néger művész, a világ talán legnagyobb dzsesszmuzsikusa”.
A legendás vendéget Takács Marika, a népszerű tévébemondónő, Kazimir Károly rendező felesége köszöntötte akkoriban szokatlanul kitűnő angolsággal, Armstrong pedig azzal a nagy számmal nyitott, hogy „ilyen óriási közönség előtt még nem szerepeltem”.
Aznap már másodszor énekelt Budapesten. Amikor kiszállt az őt a repülőtérről a margitszigeti Grand Hotelbe szállító autóból, a szálló előtt Körmendi Vilmos zenekara fogadta, s nyomban rázendített a When The Saints Go Marching In-re, majd a Sweet Georgia Brownra. Az utóbbit Armstrong már együtt dalolta a magyar kollégákkal.
A Népstadionban aztán további világszámokat nyomott – Hello Dolly, Blueberry Hill, Mack the Knife, Georgia on My Mind, Volare –, de adott a jazznek is, ha már, zenekarának elnevezéséhez méltón, valóban az All Starsszal muzsikált.
Szegő / Fortepan
Zongorán az a Billy Kyle játszott, aki nyolc hónappal később, alig 51 éves korában – egy gyomorvérzést követő operáció szövődményeiben – meghalt; a harsonát fújó Tyree Green (a trombitás Armstronggal együtt) „a blues szülőanyját”, Ma Rainey-t is kísérte a húszas években. Ott volt még Eddie Shu, a klarinét és a szaxofon ördöge, továbbá Buddy Catlett, a bőgő nagyura, a doboknál Danny Barcelona nem Katalóniából, hanem Hawaiiról, és a mikrofonnál a texasi énekesnő, Jewel Brown, aki még ma is él, napjainkban 86 éves.
A Tükör című hetilap azt írta:
Óhatatlanul fel kellett tenni magunkban a kérdést, hogy vajon lehetséges-e 80 ezer hallgatóval kapcsolatot teremteni. Nos, King Louis végrehajtotta ezt a csodát.
Pernye András, aki éppen 1965-től tanított a Zeneakadémián (majd tizenöt évvel később, alig túl az ötvenen, öngyilkos lett) így számolt be a koncertről: „Néha a levegő szinte megállt, és olyan csend keletkezett, hogy a 80 ezer ember lélegzete és szívverése hangzott csupán. A Népstadion ezekben a pillanatokban egészen összezsugorodott, és az ember úgy érezte, hogy alig-alig nagyobb, mint az a parányinak tűnő emelvény, amelyen Louis Armstrong és társai énekeltek-zenéltek. Így van ez mindig, ha művészet jelenik meg!”
Az Esti Hírlap is leborult Satchmo előtt: „Armstrong a legnagyobb népszónok. A közönség nyelvén, a hallgatók helyett beszél, alaktalanul kavargó érzéseiket, közös indulataikat fejezi ki. Amit mond, az mindenkinek tetszik, mert nagyjából minden egészséges ember közös vágyaival egyezik. S ebből a szempontból mindegy, hogy évszázados néger dallamot vagy együgyű versikére készült slágert játszik-e. Nem a szám jelenti művészetének tartalmát. Hanem az, amit ő tesz hozzá.”
A Népszabadság szívszorítóan ragadta meg a lényeget: „Armstrong nemcsak hangszállal énekel, nem is megrezegtetett légoszloppal meg technikával – persze ezzel is mind, mert csak ösztönösnek lenni nem elég a művészethez –, hanem a lábával is énekel, a gyomrával is, a májával, a szívével, egész életével. S nem csupán a sajátjával, mert az kevés lenne ahhoz, hogy ily módon ragadjon magával tízezreket. Énekel, s közben ott fogja a kezét láthatatlanul valamennyi ember, aki szenvedett már, s nem megtörve, hanem büszkén került ki ezekből a szenvedésekből, és azok, akik tudják, hogy az élet – valamennyi kínjával együtt is – diadal.”
A Magyar Nemzet viszont háborgott: „Csődöt mondott a közlekedés az Armstrong-est után.” Mire a kettős rangadókon 65, Satchmo koncertjére viszont csak 58 kék járművet sorompóba állító Fővárosi Autóbuszüzem forgalomirányítási csoportjának vezetője azt tudta válaszolni: Az Armstrong-hangversenyt meglehetősen rossz időpontban, a késő esti órákban tartotta meg az Országos Rendező Iroda. Ilyenkor az üzem dolgozói már befejezik munkájukat, és hazatérnek. Nagy részük családos ember, aki nem szívesen éjszakázik.”
The post Louis Armstrong koncertje akkora csoda volt 1965 Budapestjén, mint a másik Armstrong négy évvel későbbi holdsétája first appeared on 24.hu.